Nå fikk du noe å tenke på.
BERN - SVEITS
Bli stående!
Takk.
Får jeg gå sammen med deg?
Ja da.
God morgen, mine damer og herrer.
Vi har en gjest i dag.
Kåpen din.
Der kanskje.
Det inntraff et uhell, men man kan nok lese det jeg har rettet.
Max, kan du dele dem ut? - Her må det mer jobb til.
En ny mulighet til å hedre og respektere dere selv.
Men Marcus Aurelius var både filosof og keiser.
Slik var det hos romerne.
Tanke og handling var ett.
Slå opp kapittel tolv på side 42.
Natalie, kanskje du kan begynne?
"Hvordan kommer det seg at gudene"-
-"som ellers har ordnet alt så vel og med så mye menneskekjærlighet"-
-"har engasjert de få utmerkede menneskene som har levd..."
"Et inderlig samliv med gudene."
Bare fortsett.
"Hvis vi bare lever en liten del av det livet som fins inne i oss"-
-"hva hender da med resten?"
Herr Gregorius. Boken din om persisk grammatikk har dessverre ikke kommet.
Det gjelder ikke den. Kjenner du igjen denne her?
-Ja. Jeg solgte den i går. -Til en kvinne?
Ja. Hun kom inn og fant denne boken.
Hun satte seg og leste i en time. Hun ble opprørt, betalte og gikk.
-Hvordan kom du over den? -Jeg fant den.
En vakker tittel. "Um ourives das palavras".
"En ordenes gullsmed".
-Togbilletter. -Hvor hen?
Lisboa.
Det går om 15 minutter. Hun hadde på seg den kåpen!
Hva er dette bråket?
-Hvor er herr Gregorius? -Han gikk, herr Kagi.
-Han hadde med seg en kvinne hit. -Det er ikke mulig.
"Vi lever her og nå."
"Alt som kom før dette tilhører fortiden og det som er glemt."
-Hallo? -Dette er herr Kagi. Hvor er du?
-Jeg er på et tog. -Et tog? På vei hvor da?
Lisboa. Kan du ta hånd om bøkene mine? De ligger på skrivebordet mitt.
"Hva kan og bør vi gjøre med tiden vi har foran oss?"
"Åpen og uformet-
-"fjærlett i sin frihet, og blytung i sin uvisshet."
"Er det et ønske - drømmelignende og nostalgisk"-
-"å nok en gang befinne seg i det øyeblikket i livet"-
-"og kunne ta en annen vei til det som har gjort oss til den vi er?"
-Hva kan jeg stå til tjeneste med? -Har du et ledig rom?
-Hvor er bagasjen din? -Jeg har ingen.
Jeg stoler på deg og gir deg et rom. Med sjøutsikt.
Der. Havet.
-Noe annet, sir? -Ja.
Jeg vil ha adressen til han som skrev denne her.
Takk.
-Noe annet? -Nei, takk.
Jeg ser etter Amadeu de Prado.
Et øyeblikk.
LEGE Dr. Amadeu de Almeida Prado
-Du ser visst etter broren min? -Ja. Er legen her?
-Er du syk? -Nei. Jeg leser denne boken.
Jeg vil så gjerne treffe ham. Det han skriver...berører meg dypt.
Kom inn.
Vær så god og sitt.
Litt te? Amadeu foretrekker rød Assam-te.
Te, Clotilde.
-Dette er Amadeus favorittværelse. -Det er et vakkert rom.
Han har lest alle de bøkene.
Er han fremdeles praktiserende lege?
-Hvor fikk du tak i den? -I Bern, der jeg bor.
Bare 100 ble trykket. Jeg har seks eksemplarer igjen.
Jeg har ofte undret på hvor de andre 94 havnet.
-Bern ligger i Sveits, hva? -Ja.
Da har boken reist. Det er bra.
-Har han skrevet noe annet? -Ingenting som har blitt publisert.
Han ville bli forfatter. Filosof.
Men han ble lege. Han trodde ikke på at folk skulle måtte lide.
-Er det ham? -Det er faren vår.
En berømt dommer. Han og Amadeu hadde et komplisert forhold.
Det mister betydning i et evighetsperspektiv.
Ja. Han sa ofte det til Amadeu.
Amadeu tror ikke på evigheten.
Dessverre ikke.
Jeg vil ikke snoke, men...
Kan jeg spørre om hvordan faren din døde?
Nei. Nei, det kan du ikke.
Hvis du vil treffe Amadeu, finner du ham på Cemiterio dos Prazeres.
Vi legger igjen noe av oss selv når vi forlater et sted.
Vi blir der, selv om vi drar vår vei.
Og det er ting i oss som vi bare kan finne igjen ved å dra tilbake.
Vi reiser til oss selv når vi ferdes til et sted der vi har levd.
Hvor kortvarig det enn var.
Men når vi reiser til oss selv, stilles vi foran vår egen ensomhet.
Og er det ikke slik at alt vi gjør, gjør vi av frykt for ensomheten?
Er det ikke derfor vi avsverger oss alt det vi angrer ved livets slutt?
Jeg ser etter Amadeu de Almeida Prado.
-Prado. -Takk.
"Når diktaturet er et faktum, er revolusjonen en plikt."
Jævla idiot!
"Er det til sist et spørsmål om selvbilde?"
"Ideen man har om hva man må ha fått til og opplevd"-
-"for å kunne godkjenne det livet man har levd."
"Hvis det er tilfellet, kan frykten for døden beskrives"-
-"som frykt for ikke å kunne bli den man hadde tenkt seg å bli."
"Hvis vi med sikkerhet vet at vi aldri vil nå denne helheten"-
-"vet vi ikke hvordan å leve det som ikke er en del av et helt liv."
Bedre?
-Eller dårligere? -Bedre.
Føles det som om du har skrevet den?
Han snakker om alt jeg har grublet på i årevis.
-Bedre eller dårligere? -Dårligere.
La meg nå høre en av de vakre setningene.
"Tilfeldigheten er livets virkelige regissør."
"En regissør full av ondskap, medynk og forheksende sjarm."
-Med det mener han skjebnen. -Jeg tror at han mener slumpen.
Vi tar en pause. Hvil øynene litt.
-Du sover dårlig. -Merkes det?
Øynene avslører alt.
Se på disse øynene. Fortell hva de avslører.
De er melankolske, men håpefulle. Trette, men sta. Motsigelsesfulle.
Hvorfor lot søsteren hans som om han fremdeles var i live?
Skal vi fortsette?
Du traff en kvinne som forsvant, og du slapp alt du hadde i hendene.
-Så leste jeg boken. -Jeg ville gjerne kunne slippe alt.
-Gjør du det ofte? -Jeg har aldri gjort noe lignende.
Bedre.
Hvordan føles det?
-Du prater om synet som en følelse. -Er det ikke det?
-Hvor tydelig er bildet? -Veldig tydelig.
-Og nå, da? -Alt er tydelig.
Sir, denne er ny.
"Et avgjørende øyeblikk i livet, når det for alltid bytter retning"-
-"er ikke alltid rungende og dramatisk."
"De dramatiske øyeblikkene av livsavgjørende opplevelser"-
-"er ofte utrolig lavmælte."
"De har en revolusjonerende effekt"-
-"og viser livet i et helt nytt lys."
"De gjør det i det stille."
"Og i denne herlige stillheten fins dets særskilte opphøydhet."
Du lurer på om de gamle var bedre. Men det er de ikke, hva?
-Nei. De føles veldig lette. -Det tar tid å venne seg til det.
-Tar dere kredittkort? -Resepsjonisten hjelper deg.
Før du går... Jeg har en onkel som bor på aldershjem.
Jeg fortalte om deg og boken. Han kjente Amadeu de Prado godt.
Han kan fortelle deg om Amadeu. Han sloss i motstandsbevegelsen.
Jeg må advare deg. Onkelen min kan være vanskelig.
De som levde under diktatoren Salazar gjør fremdeles opp med fortiden.
Det hemmelige politiet var ekstremt brutale.
Hverken overgriper eller offer vil snakke om det.
-Onkel Joao, hvordan har du det? -Hva gjør du her?
Dette er Raimund Gregorius.
Jeg snakker med ham, ikke med deg. Vent i resepsjonen!
Er du interessert i Amadeu de Prado?
Ja.
Mariana sa at du har en bok han skrev.
Jeg kan tenke meg hvordan den er. Den gudløse presten.
Det er en god beskrivelse.
Han var den eneste som fikk besøke meg i fengselet.
Han kom hver eneste uke, med bøker, medisin og sigaretter.
Det tok de selvsagt fra meg så snart han hadde gått.
Ja, han hadde privilegier.
-Hva slags privilegier? -Slike man ikke vil ha her i livet.
-Har du sigaretter? -Nei, jeg røyker dessverre ikke.
Mariana sa at du og Amadeu var med i motstandsbevegelsen.
Og Jorge, hans beste venn.
De var forent i både sjel og hjerte. For en tid.
Men Amadeu var for myk for motstandsbevegelsen.
Han ble bare med på grunn av skyldfølelse.
-Mariana sa at du er fra Sveits. -Ja, fra Bern.
Sveits har ikke hatt noen revolusjon, hva?
Man har klart å unngå sånt.
De vet ikke hvordan det er å ikke kunne stole på venner og familie.
Jeg traff søsteren hans - Adriana.
Hun oppfører seg som om han lever, men kledd i svart, som om hun sørger.
Man kan bare fylle koppen min halvfull.
Det har ingen noen gang gjort for meg før.
En gave fra PIDE, Portugals hemmelige politi.
Rui Luis Mendez het han.
1973.
Om våren.
Jeg er hjemme.
Hvem er dere? Hvor er kona mi?
Hun tok med barna deres på en spasertur.
Kvinnen som kan alle navn, hvor finner jeg henne?
Jeg vet ikke.
Jeg vet ikke hva dere prater om.
Din kone fortalte at du er en dyktig pianist.
Kan du spille for meg og vennene mine?
Vær så snill.
Får jeg se hendene dine?
-Hva skal jeg spille? -Spill ditt yndlingsstykke.
Det sies at hun har fotografisk hukommelse. Er det sant?
Jeg spør en gang til.
Hvor er hun?
Det som gjør det ennå frykteligere er-
-at Amadeu hadde reddet Mendez' liv noen måneder tidligere.
Middag. Vi spiser tidlig, som i fengsel.
Ikke for de innsattes skyld, men for personalets.
Det gleder meg at han endelig har fortalt noen om det.
Om det bare hadde vært meg.
Det kan være lettere å snakke med en fremmed.
I min familie later vi som om lidelse bare er sånt som rammer andre.
Når Joao forsvant, sa foreldrene våre at han arbeidet i Brasil.
Når han ble løslatt etter revolusjonen-
-sa de at han hadde skadet hendene i en ulykke.
Han er veldig glad i deg. Du er den eneste slektning som besøker ham.
Han er alltid så sta, så jeg forstår de andre. Hva mer sa han?
-At han ønsket at du var gift. -Jeg avskyr ham!
Da hadde du hatt barn med deg.
Sa han virkelig at han er glad i meg?
-Har du barn? -Nei. Jeg har elevene mine.
Men det kommer nye hvert år, så jeg prøver å ikke bli for glad dem.
-Blir du en dag til? -Ja, jeg må kanskje det.
Fine briller.
-Fader Bartholomeu? -Ja?
Joao Eca sier at du begravde Amadeu de Prado.
Jeg vil jo helst bli husket som den som underviste Amadeu-
-ikke som den som begravde ham.
Amadeu var tolv år da han kom hit. Han hadde ingen bøker med seg.
Han hadde alt lest alle, og hadde alt i hodet.
Hva skriver han om skolen i boken?
"I 1922 dager gikk jeg på den skolen som far sendte meg til."
"Landets strengeste skole."
"Jeg måtte telle dagene for ikke å bli tilintetgjort av dem."
Så han hatet den så mye.
Gikk Jorge og Amadeu i samme klasse?
Nei, ikke i begynnelsen.
Men Amadeu hoppet over to årskurs. Så intelligent var han.
De gikk i samme klasse i to år. Eller snarere i en klasse for seg selv.
Aristokraten Amadeu og arbeiderklassegutten Jorge.
De var veldig rampete og nysgjerrige.
De løy for mødrene sine om at de skulle sove hos en venn, og kom hit.
-Hvordan fant du dem, Jorge? -Jeg sov på en løs gulvplanke.
-Jean-Paul Sartre. -Karl Marx.
Henry Miller. Hvis de avslører oss med disse...
Da havner vi i Tarrafal, blant alle andre politiske fanger.
Men det ville aldri faren din tillate.
Han ville få president Salazar til å gripe inn personlig.
-Er det morsomt at han er dommer? -At en grønnsakshandlersønn...
...er venner med en dommersønn er morsomt.
Det må du tilstå!
Amadeu hadde vært ulykkelig samme hvor han befant seg.
Han lekte aldri med de andre eller lot seg rive med.
Bortsett fra én gang.
Det glemte ingen.
Flytt dere, gutter. Flytt dere!
Faren min er her. Les det du. Du skrev det meste likevel.
Det er dine ord. Jeg hjalp deg bare å velge dem.
-Hva er vår religion? -Lojalitet. Sannhet foran alt!
Akkurat. Bare hold blikket på meg, så går det bra.
Som tradisjonen byr avslutter vi seremonien med eksamenstalen.
I år faller denne æren på Amadeu de Almeida Prado!
Jeg hadde ikke villet leve i en verden uten katedraler.
Deres skjønnhet kontrasterer de militære uniformenes skitne farger.
Jeg elsker Bibelens mektige ord. Jeg trenger kraften i dens poesi.
Jeg trenger den mot språkets forfall og de verdiløse slagordenes diktatur.
Men det fins en annen verden jeg ikke vil leve i.
Der uavhengig tenkende nedvurderes og vakre opplevelser ses som synd.
En verden der tyranner, undertrykkere og mordere krever vår kjærlighet.
Og mest absurd av alt, fra preke- stolen oppfordres man til tilgi dem.
Til og med elske dem.
Av den grunn kan vi ikke bare legge Bibelen vekk, vi må kaste den.
For den snakker bare om en forfengelig og selvgod gud.
Herren betrakter oss dag som natt, og noterer handlinger og tanker.
Men hva er en mann uten tanker og ønsker som bare han kjenner?
Tenker ikke Gud på at han stjeler sjelene våre med nysgjerrigheten sin?
Sjelen som skal være udødelig.
Men hvem ville være udødelig?
Tenk så kjedelig å vite at det som hender nå, ikke har noen betydning!
Ingenting ville telle.
Ingen vet hvordan det ville være å leve for evig, og takk for det.
En ting er sikkert. Det ville vært et helvete å være udødelig.
Det er døden som gir hvert eneste øyeblikk dets skjønnhet og skrekk.
Bare gjennom døden blir tiden noe levende. Hvorfor vet ikke Herren det?
Hvorfor truer han med en uendelighet som vil være en uutholdelig skjebne?
Jeg vil ikke leve uten katedraler.
Jeg trenger lysleken fra vinduene deres-
-deres kjølige ro og deres påkrevde stillhet.
Jeg trenger ordenes hellighet og poesiens storslagenhet.
Men også friheten til å gjøre opprør mot alt grusomt i denne verden.
For det ene er intet uten det andre, og ingen kan tvinge meg til å velge.
Hva syns dere?
Jeg trodde at du skulle holde tale på latin.
Da hadde bare et fåtall forstått det.
-Er du venn med den gutten? -Vi er de aller beste venner.
Alle de ansiktene, og flere, kom i begravelsen hans.
Han døde på dagen for revolusjonen, så alle tok med røde nelliker.
Jeg våget ikke si noe om Gud-
-og det Amadeu kalte for "tomme løfter".
Men jeg tillot meg å bruke et religiøst ord.
-Amen. -Amen.
Jeg var veldig stolt av ham.
Hvorfor sa du det da ikke til ham?
Jeg vet fortsatt ikke hvilken hemmelighet som forente de to-
-og hva den hadde med Amadeu å gjøre.
-Broren min er ikke her. -Jeg vet det.
-Forsvinn! -Jeg vet at han hadde en aneurisme.
Det står i boken.
Hvordan lever man med kunnskapen om-
-at en arterie når som helst kan sprekke og fylle hjernen med blod?
Jeg fikk vite det først etterpå, da jeg oppdaget det han skrev.
Han fortalte det aldri til noen. Ikke engang meg.
Unnskyld meg, det var ikke meningen å gjøre deg bedrøvet.
Nei, vent!
Jeg kan vise hvor vi arbeidet.
Folk kom hit dag og natt for å besøke ham.
For å bli kurert...
"Ingen skal måtte lide", sa han alltid.
Døren var alltid åpen.
Jeg traff Joao Eca.
Han nevnte at Amadeu var med i motstandsbevegelsen.
Motstandsbevegelsen...
Og at han reddet Mendez' liv.
Det var sent om kvelden.
Jeg hørte grusomme skrik... fra den andre siden av torget.
Vi trenger hjelp!
Hent legen.
Der inne.
Amadeu, kom straks!
Er dette...?
Ut. Ut!
Adrenalin.
-Du er en forræder. -Forræder!
-Jeg er lege. -Forræder! Forræder!
-Hørte dere? Lege! -Forræder!
Jeg satte ham i denne stolen, og vasket ansiktet hans.
Hans vakre ansikt.
Etter det sluttet folk å komme. Til og med Jorge. Det såret ham virkelig.
-Kjenner du Jorge? -Jeg vet at de var gode venner.
-Hvorfor er verden så grusom? -Det er som om den ikke bryr seg.
Gud bryr seg ikke.
Det hadde Amadeu rett i.
Nå vil jeg gjerne være alene.
-Får jeg komme hit igjen? -Hvorfor det?
Livet hans, hans verden...
Det var så merkverdig, og får mitt til å virke så ubetydelig.
-Har du sigaretter? -Hvilket merke?
Har du dem med? Vent! Her er alle spioner. Verre enn fascistene.
Vi går ut.
-Du ville ikke bare ha sigaretter. -Jeg sov bedre av å prate med deg.
Amadeu var den eneste som ikke røkte. Jorge røkte som en skorstein.
-Lever Jorge? -Jeg vet ikke.
Jeg pratet ikke med ham etter det som skjedde med Estefania.
Ingen visste hvordan. Det var så privat.
Hvem er Estefania?
Kvinnen som husker alt.
De tok jo meg for å få tak på henne.
Løytnant Nicola Ribiero.
Benfica. 28 Rua Dezembro.
Telefon 85 72 463.
Sjuende armékorps.
Kaptein Carlos Piexe.
Sintra. 47 Rua...
-Jorge! -Det er Amadeu Prado.
-Er du der? -Slipp ham inn.
Jorge!
Hvorfor har du unngått meg? Alle andre forstår jeg, men ikke deg!
-Jeg unngår deg ikke. -Du lyver. Vi lyver ikke...
-Jeg vil inn i motstandsbevegelsen. -På grunn av skyldfølelser?
-Jeg er lege og hadde ikke noe valg. -Du burde ha injisert gift i ham.
Ikke adrenalin.
Sett deg, Amadeu.
Skal du ikke presentere meg?
Dette er Joao.
Og dette er Estefania. Jeg skulle presentert deg tidligere, men...
Motstandsbevegelsen holder oss sysselsatte.
Er hun ikke vakker?
Tenk om ditt første oppdrag var å drepe faren din.
-Hvorfor? -Han er dommer.
En del av det fascistiske regimet.
Ikke bli sint, Amadeu. Jeg prøvde deg ut bare.
Man merket det med en gang. Jorge så det også.
Estefania ble så tiltrukket av ham.
-Og navnene og adressene? -Militære som sympatiserte med oss.
Hun hadde dem lagret i hodet.
Over 200 navn.
De ventet på at vi skulle be dem gjøre opprør mot fascistene.
-Kan jeg få nøkkelen min, takk? -Selvsagt.
-Er Ms de Prado hjemme? -Hun ba deg vente.
Hvorfor roter du opp i fortiden?
Jeg vil vite hvordan det føltes å være Amadeu.
Kjente du ham?
Amadeu, du må spise. Du trenger krefter til avslutnigseksamenene.
Reis deg.
Sett deg. - Mamma, hjelp meg.
Jeg må, ellers dør du.
Ta bort hendene.
Adriana, stol på meg!
Clotilde, ring sykebilen!
Sykebilen og legen kom, og Adriana ble kjørt til sykehuset.
Du kan forlate oss nå, Clotilde.
Legen sa at jeg gjorde det rette.
Hvorfor sier du ikke noe?
Hvorfor dømmer du meg slik?
Det heter trakeotomi.
Hvis jeg ikke hadde gjort det, hadde de båret henne ut i en kiste.
Jeg tar også en kopp te, Clotilde.
Nå vet du det.
Fra og med den dagen sto jeg i gjeld til ham, akkurat som Mendez.
Politiet visste at motstandsfolk brukte klinikken, men de kom aldri.
Folk leverte konvolutter med penger, navn, adresser, kart...
Og så kom hun.
Neste.
Hvorfor har du ikke ringt tilbake?
Jeg har noe til Joao.
Jeg må snakke med deg. Jeg kan ikke være sammen med Jorge.
Forlat oss.
Adriana, forlat oss.
Men så en natt tok alt slutt.
-Hvordan? -Noe hadde hendt. Jeg vet ikke hva.
Det var siste gang jeg så henne.
-Du har pasienter som venter. -Send dem hjem! Nå!
Og lukk ikke opp om noen banker. Slukk lyset. Vi er ikke her.
Amadeu.
Amadeu!
Joao Eca er her.
Jeg er straks tilbake.
-Amadeu! -Kom inn.
Hvor er hun?
-Estefania. -Jeg vet ikke. Vi gikk hver til vårt.
Jorge kom til meg. Estefania er problemet.
Hva mener du?
Han vil... Han vil eliminere henne.
Hva?
Hvis de får tak i henne, får de tak i navnene. Det ville innebære slutten.
Vil Jorge drepe Estefania?
Ring meg om hun eller Jorge kommer hit!
-Forstår du? -Jeg forstår.
Bra.
For en suppe.
Hva skal du gjøre?
Pakk en veske og litt mat. Jeg tar bilen.
Bort herfra.
-Med henne? -Selvsagt.
Nei, snille Amadeu. Jeg ber deg, ikke gjør det.
Fortell at hun er her! Ikke reis bort med henne! Jeg ber deg!
Snille deg, ikke dra.
Gjør som jeg sier.
Ikke gjør dette. Det er feil!
Noe fryktelig vil skje. Jeg vet det.
Han tråkket over meg. Det kommer jeg aldri til å glemme.
Han tråkket over meg.
Som om jeg var...ingenting.
Kan jeg få en kaffe, takk?
-Hallo? -Herr Kagi. Det er meg.
-Jeg så ikke at du hadde ringt i går. -Er du fortsatt i Lisboa?
Ja. På Hotel Silva, du har nok ikke hørt om det. Regner det i Bern?
Du må komme tilbake. Ellers må jeg finne en annen.
-Vil du at jeg skal gjøre det? -Kanskje.
-Ja eller nei? -Herr Kagi, jeg må legge på.
Hvorfor følger du etter meg?
-Hvor kommer denne fra? -Adriana fant notatene hans.
Hun satte dem sammen i bokform og jeg kom over den i Bern.
Hva skjedde med Estefania?
Amadeu er død og Adriana vet ikke. Det er det bare du som gjør.
Kom deg ut herfra! Ut med deg!
-Hvorfor har onkel begynt å røyke? -Hva?
En lege ringte og sa at en fremmed hadde gitt ham sigaretter.
-Han ba meg om dem. -Prøver du å ta livet av ham?
-Men han liker det jo. -Det er ikke bra for ham.
Det er det ikke å bo på hjem heller. Det minner ham om fengselet.
-Hvordan er dine nye briller? -Jeg venner meg til dem så smått.
Vil du spise middag med meg?
Trodde aldri du skulle spørre.
Om Jesus ble henrettet med giljotin, hadde vi dyrket en stort knivblad.
Hvis han hadde fått elektriske støt, hadde vi gjort stolens tegn.
Men kan man virkelig vite hvordan det er å være en annen uten å være det?
Man kan tenke seg hvordan det er å være den andre personen.
Fantasien er vårt siste fristed. Det skrev han. Men han skrev også:
"Intimiteten er vårt siste fristed."
-Husker du setningene ordrett? -Ja, for de betyr noe for meg.
Den stakkars Estefania husket alt, til og med trivielle ting.
Tall, navn, telefonnumre, adresser... Jeg hadde blitt gal.
Unnskyld, jeg babler... Jeg har ikke snakket så mye på flere år.
Det er fascinerende.
-Hvor lenge har du vært alene? -I fem og et halvt år.
-Før det snakket du med din kone? -Ja.
Men det...førte for det meste til problemer.
-Hva slags problemer? -Vi hadde fest for kollegaene hennes.
Våre venner. Hun fant et sitat av Pessoa.
"Enger er grønnere slik de blir beskrevet, enn der de ligger."
Noen sa: "For en vakker setning." Jeg sa: "Men veldig få forstår den."
Det oppsto en fryktelig stillhet og så sa hun, min kone:
"Og jeg formoder at du er en av de utvalgte få..."
Så var den festen over.
-Men du hadde rett. -Ja, men det var arrogant.
-Dumt og arrogant. -Var det derfor hun forlot deg?
Nei. Jeg tror at hun forlot meg fordi hun syntes at jeg var...
...kjedelig.
Vi holder kontakten. Hun ringte her om dagen.
Hun ba meg ta bøkene fra garasjen så kjæresten hennes kunne parkere.
Jeg vet ikke hvorfor jeg forteller dette her.
-Vil du danse? -Nei, jeg kan ikke danse.
Ser du...
Kjedelig.
Takk.
-Det var hyggelig. -Raimund, du er ikke kjedelig.
Onkelen min vil treffe deg igjen.
Tar du med sigaretter?
Jorge lever.
Han har apoteket sitt og røyker mens han betjener kundene sine.
-Har du med noen? -Ja.
-Var Estefania der da jeg kom dit? -Hun fant dem sammen.
Ikke rart at han løy, da. Ellers løy han aldri, tolererte ikke uærlighet.
Hva hadde hendt tidligere samme kveld?
Jorges sted var for lite-
-så vi leide et rom i et gammelt lager for møtene våre.
Vi lot som om at det var et lese- og skrivekurs.
Det var Estefanias ide. Vi var så naive.
Nuno, du har ansvaret for jernbanen. Numrene du skal ringe er:
Lisboa, 64 23 518. Kontaktperson Leonardo.
Porto, 35 59 00. Kontaktperson Julio.
Signalet for maktovertagelsen kommer fra Radio Renascenca.
En sang av...
-Unnskyld, har du gått deg vill? -Er dette lese- og skrivekurset?
Ja, vi skal akkurat avslutte. Slå deg ned.
De fleste bokstaver kan uttales på flere måter, utenom bokstaven X.
Jeg forklarer det mer inngående neste uke. Takk.
Hva gjør en musikkprofessor her?
Jeg har en venn som ikke kan lese.
Jeg ville se hva dette er for slags kurs før jeg anbefaler det.
Hva heter den personen, da?
-Carlos Pinto. -Så originalt.
Sitt! Ingen får forlate rommet!
Ut, ut!
-Joao! Gi meg pistolen din. -Hvorfor det?
Vi må gjøre det som er best for motstandsbevegelsen.
Estefania og Amadeu kom unna, men finner de henne, prater hun.
De andre vet ikke mye, men Estefania vet alt.
Jorge, hva snakker du om?
-Vil du drepe Estefania? -Nei... Nei, nei.
Jeg vil ikke, men jeg må.
Ett liv for mange liv. Gi meg den.
Joao, gi meg den!
Jeg fikk aldri vite hva som skjedde.
-Fortalte han det? -Nei. Han ba meg...forsvinne.
Jeg må få vite det. Jeg ønsker at jeg ikke hadde gitt ham pistolen.
Tre dager senere kom Mendez og hentet meg.
Han brakk hendene mine...og det jeg hadde av tæl.
Men jeg ga ham ikke et eneste navn.
Det kan du si til Jorge.
Han står i gjeld til meg.
"I ungdommen lever vi som om vi hadde vært udødelige."
"Kunnskapen om dødeligheten danser om oss som et skjørt papirbånd."
"Når forandrer det seg i livet?"
"Når strammes båndet til, så det til slutt kveler oss?"
-Herr Kagi. -Har du tatt en avgjørelse ennå?
-Nei. -En kvinne spurte etter deg.
-Hun sa at dere møttes på en bro. -En portugisisk kvinne?
Da jeg sa hvor du var, gikk hun.
Jeg trenger nøklene dine om du ikke vender tilbake.
-Sa hun hva hun het? -Nei.
Farvel, herr Kagi.
Joao vil vite hva som skjedde Estefania.
-Du skylder ham det. -Jeg skylder ikke noen noe.
Du vet hva de gjorde med hendene hans. Hender som spilte Mozart.
Men han ga dem ikke ett eneste navn. Da hadde ikke du stått her.
Tror du du kan presse meg med skyld? Du vet ikke hvem du prater med.
Kunne jeg ha drept henne? Det er spørsmålet!
Vi prater ikke om motstandsbevegelsen.
Vi begraver historien vår og går videre.
Vil du ha noe å drikke?
Du sitter der Amadeu satt fram til det der med Mendez.
Vi hadde en liste med lojalitetsgrunner.
Skyldfølelser overfor andre, delt lidelse, felles kamp og styrke-
-svakheter, behov for nærhet...
Felles hat og delt humor. Og så videre.
-Kjærlighet, da? -Han trodde ikke på den.
Bare tre ting var viktige for ham.
Begjær, nytelse og sikkerhet.
Begjær... Herregud.
Jeg stoler ikke på folk som ikke drikker.
Ta en sigarett.
Gikk det bra?
Ja.
-Joao elsker fremdeles å røyke. -Det tenker jeg nok.
-Hva da? -Etter vi tok universitetseksamen...
...jeg som apoteker og Amadeu som lege...
-Hva er det? -Kom så skal jeg vise deg noe!
Hva tror du?
-Det er et apotek. -Ja. Det er ditt.
Kom inn.
Jeg må kunne stole på apotekeren om jeg skal skrive resepter. Her.
Jeg kunne knapt tro at det var sant.
Jeg trodde ikke at vårt vennskap ville kunne ta slutt noen gang.
Jeg trodde ikke at det var mulig.
Jeg vet at jeg er en stygg jævel, så da hun dukket opp...
Hun var så vakker!
Jeg trodde at en del ville smitte av på meg...
Det er i alle fall det jeg tror at jeg trodde.
Og dette er Estefania. Jeg hadde tenkt å presentere dere, men...
Motstandsbevegelsen holder oss sysselsatte.
Er hun ikke vakker?
Det var hvordan hun flyttet hånden min fra halsen. Hun stirret på ham.
Vi tenker på det og tar kontakt, Amadeu.
Klinikken din kan kanskje bli et overleveringssted.
Hvorfor flyttet du hånden min?
Gjorde jeg?
Har du vært så forelsket at hverken mat eller ord spiller noen rolle?
-Jeg vet ikke. -Det hadde du visst.
Man vet alltid det.
Du tenker på ham!
Du skulle ønske at jeg var Amadeu.
Nevner han meg i boken?
Ofte.
Det forundrer meg at hun publiserte den. Adriana hatet meg.
Hun ville ikke engang dele ham med faren. Vet du hva som hendte med ham?
Noen måneder før revolusjonen ba han Amadeu om sterkere smertestillende.
Adriana hentet dem hver uke, men han samlet dem bare opp.
En uke etter Amadeus døde svelget han over 100 stykker.
I avisen sto det at han døde etter lang tids sykdom.
Katolikker setter ikke pris på selvmord.
Ut med dere, alle sammen!
Estefania, bli med meg.
Hvis jeg hadde hatt pistolen da, hadde jeg kanskje skutt henne.
Og når du fikk pistolen?
Da gikk jeg til Amadeus klinikk, for jeg visste at de var der.
-Hvor er de? -De har dratt.
Jorge.
Gi meg pistolen.
Estefania, er hun... Er hun fremdeles i live?
Jeg støtte på henne for to år siden.
Hun var her, hun var på et seminar eller noe lignende.
Jeg lurte på hvordan hun hadde det. Hun sa at hun underviste i historie.
-Hvor da? -Universitetet i Salamanca i Spania.
Og apoteket ditt?
Hvorfor lar du lampene være på om natten?
Det minner meg om Amadeu.
-Herr Da Silva, kan jeg få regningen? -Skal du tilbake til Sveits?
Ja, via Spania.
-Det er fælt vær i Sveits nå. -Jeg må dra. Kan jeg få regningen?
Unnskyld.
Hei.
Jeg vil takke deg for det som skjedde på broen.
-Jeg har lest boken din. -Jeg vil ikke ha den.
Jeg vil bare takke deg.
Jeg har kåpen din.
Du la den igjen.
Fortell hva du heter.
Catarina Mendez.
Ja.
Den Mendez.
Jeg er Slakteren i Lisboas barnebarn.
Jeg visste ikke hvem han var før jeg leste boken.
-Du kan ikke ta på deg skylden... -Du forstår ikke.
Jeg elsket ham. Jeg gråt i begravelsen hans-
-og forsto ikke hvorfor så mange andre ikke gråt.
Uansett...
Det vil ta litt tid, men jeg vil lære meg å leve med det.
-Det var denne veien de reiste. -Men nattestid. Og i stor fare.
Og forelsket.
Jeg ble rørt da onkelen min gråt.
Ble han gladest for at Estefania lever eller over sigarettene?
Skal du dra tilbake til skolen og fortsette å undervise?
Hvis de tar imot meg.
Men jeg kommer tilbake på besøk.
-Er du sikker på at hun er hjemme? -Hun sa at hun skulle være her.
-Blir du med? -Jeg venter i bilen.
Gå nå. Ta den tiden du trenger.
Velkommen, Raimund.
-Jeg er Estefania. -Takk for at du vil treffe meg.
-Har du med boken? -Ja.
Han ser akkurat ut som jeg husker.
Så lenge siden, men likevel så kraftfull...
-Vil du ha litt te? -Ja, takk.
-Vennen din, da? -Nei, hun...har det bra i bilen.
Jeg ble med i motstandsbevegelsen da far ble tatt for sabotasje i 1971.
De sendte ham til Tarrafal. Har du hørt om det?
Det ble også kalt Campo da Morte Lenta.
Den langsomme døds leir.
Det tok dem to år å drepe ham. Og det var sånn jeg traff Jorge.
Jeg trengte en som var sterk og kunne beskytte meg.
Jeg trodde at det var kjærlighet.
Men så traff jeg Amadeu.
Et nytt lys falt på alt.
Hele...livet mitt.
Jeg kunne ikke sove lenger.
Jeg gikk til klinikken så ofte jeg kunne, tross Adrianas blikk.
Han ville ta meg i armene sine, men drev meg fra seg.
"Jorge, da?", sa han. Jeg begynte å avsky Jorge!
-Har du noe imot at jeg røyker? -Nei da.
Sjalusi er en grusom følelse.
Jeg så på skuldrene hans at han hadde sett oss.
Fryktelig! Fryktelig...
Men på sett og vis var jeg lettet.
-Sikkert at vennen din har det bra? -Ja da, hun har det bra i bilen.
Vi kjørte gjennom natten...
Amadeu spurte meg ut.
Søkte han etter meg eller livet?
Han ville vite alt om livet mitt.
Mine...minner, tanker, fantasier og drømmer. Han var nådeløs.
Jeg ble nesten lettet da han gjemte meg i bagasjerommet.
Passet ditt.
-Hvorfor reiser du til Spania? -Jeg skal besøke slektninger.
Kom ut av bilen, er du snill.
Nøklene.
-Kjenner du major Rui Luis Mendez? -Hvordan det?
Ring ham. Jeg har hjemmenummeret hans.
Fortell at du behandler meg som en forbryter.
Han vil prate med deg.
-Dr. Amadeu de Prado. -Du krever for mye av meg.
Du tok fra meg livet mitt. Jeg vil ha det tilbake nå.
Gi tilbake røret.
Det er ironisk at jeg ble reddet av Slakteren i Lisboa.
Den natten...
...kjørte vi til Finisterre og sov i bilen.
Vi drar vår vei.
Vi tar et skip til Amazonas, til en ny verden bare vi kjenner til.
Jeg skriver bøker og vi finner opp et nytt språk som bare vi forstår.
Vi drar så langt oppover elven som vi kommer.
Bakover i tid og inn i framtiden. Til begynnelsen av slutten.
Hva skal jeg gjøre?
Du deler det med meg.
Samme luft, samme følelser og samme smaker.
Dette er ting du vil ha for din egen skyld, ikke for min.
Jeg vil ha dem for vår skyld.
Han hungret etter meg og etter livet.
Men hans reise førte inn i hans egen sjel, ikke inn i min.
Jeg kan ikke gjøre det, Amadeu.
Hva mener du?
Du vil ha mer enn jeg noensinne kan gi.
Og jeg er ikke klar.
Unnskyld meg.
Jeg har venner i Salamanca.
Tar du meg med til dem?
Han kjørte meg til Salamanca.
Han tok meg i hånden.
Han ønsket meg alt godt og dro sin vei.
Neste gang jeg hørte noe, var han død.
Jeg har alltid følt det som om jeg drepte ham.
Han hadde en aneurisme.
Et blodkar i hjernen brast. Han hadde hatt den lenge.
Var du...i begravelsen hans?
Du trodde vel ikke at jeg hadde tenkt å gjøre det, hva?
Det har ingen betydning lenger.
Hva skjedde med...navnene og telefonnumrene du hadde i hodet?
Lisboa, 33 14 518. Kontaktperson Carlos.
Sintra, 24 51 02. Kontaktperson Nuno.
Jeg skrev dem ned og sørget for at de havnet i trygge hender.
Noen måneder senere ble de brukt for å innlede revolusjonen.
Vennen din må være veldig trett av å vente.
-Du kan beholde boken om du vil. -Takk. Jeg er nok mer klar nå.
-Farvel, Raimund. -Farvel, Estefania.
Vi legger igjen noe av oss selv når vi forlater et sted.
Vi blir der, selv om vi drar vår vei.
Og det er ting i oss som vi bare kan finne igjen ved å dra tilbake.
Vi reiser til oss selv når vi ferdes til et sted der vi har levd.
Hvor kortvarig det enn var.
Her skal jeg gå på.
Vi har fremdeles...
...fem minutter.
Takk for...
...at du sa at jeg ikke er kjedelig.
Men når jeg tenker på deres liv, Amadeus og Estefanias...
Deres liv var fult av vitalitet og intensitet.
-Og det rev alt fra hverandre. -Men de levde!
Livet mitt, derimot...
Bortsett fra de siste dagene.
Og nå skal du tilbake til det.
Hvorfor blir du ikke bare?
Hva?
Hvorfor blir du ikke bare?
Oversettelse: Nina Maria Eidheim www.broadcasttext.com